1945. jan. 19., péntek

Kedves naplóm!
A mai napot életem során eltöltött napjaim legjobbjának tekinthetem. E csodás pénteki reggelen búsan üldögélek az iskolaudvaron és azon elmélkedem, vajon én mivel vagyok kevesebb, mint a többi lány. Ugyanis mindenki megtalálta párját a szombati iskolabálra, természetesen rajtam kívül. Hogy is történhetett volna ez másképp? Hirtelen kusza gondolataimat egy gyönyörű, égszínkék szempár zavarja meg. Odapillantok. Egy tizedmásodperces szívroham. Uramisten, ez ő, Johann. És közeledik. Vajon mit tegyek? A kétmérföldes mosolyon kívül, ami az arcomra ragad, semmi más nem jut eszembe. Rendben, várok. Talán valamit félreértettem, és nem is hozzám szeretne jönni. Leül mellém, majd percekig tartó beszélgetésbe elegyedünk, amely számomra az örökkévalósággal azonos. Majd egy pillanatnyi némaság és íme a kérdés: "Eljönnél velem a bálba?" A mai nap során átélt második szösszenetnyi szívrohamom. Végül sikerül kinyögnöm egy "igen"-t. Mosolyog, majd elmegy. Sietek haza, hogy megörökíthessem benned ezt a felejthetetlen napot és elújságolhassam édesanyámnak a hírt. De édesanya arcán feszültség uralkodik. Mi történhetett? Soha sem láttam még ily módon ragyogó, mosolygós arcát. Megkérdezem, hogy mi a baj. De ő továbbra is csak hallgat és néz. Könnybe lábad a szeme. Ez már biztosan valami komoly dolog, ritka az a pillanat, amikor a szemein könny lapul meg. Elém áll és felém tart egy levelet. Mi lehet az? Meredek a fehér papírra rémült szemekkel. Ez nem teljesen világos. Nem értem. Most komolyan arra szólítanak fel, hogy hagyjam el az otthonomat? Ez most valami vicc, ugye? Anyukám, mondd, hogy ez egy vicc. Édesanyám egy megvető pillantással támasztja alá, hogy ez mind igaz és messze sem vicc. Majd gyengéden átölel. Ebben a förtelmes helyzetben semmi másra nincs szükségem, csak az ő ölelésére. Pár óra múlva csillapodnak a kedélyek és még párszor rápillantunk a sorsdöntő levélre, majd fennakad a szemünk azon, hogy még azt is megszabják, mekkora az a mennyiség, amelyet magunkkal vihetünk. Az olvasottak hatására átfut bennem a gondolat, mit is vihetnék magammal. Előnyösebb lenne a kérdés, ha úgy hangzana, mit nem vinnék magammal. Először Johann jut eszembe, hány kilót nyomhat, talán éppen 50-et. Szívesen magammal vinném a batyumban. Majd rádöbbenek, koránt sincs helye itt a bolondságnak, a helyzet túlságosan komoly. Aztán elsuhan előttem Johann kedves mosolya, ahogy elhív a bálba. Bál. Jézusom. Valószínűleg életem legszebb élményét fogom kihagyni. És az iskola, mindig is utáltam, hogy az ütött-kopott padokban kellett matekórán tétlenkednem. De most, most mindent megadnék egy szüntelen matekóráért a barátaimmal, akik nélkül el sem tudom képzelni az életem, és a bosszantó egyenletekkel, amik megnehezítették a hétköznapjaimat. Bár most is csak ezek a szörnyű egyenletek okoznák számomra a legnagyobb nehézséget! Az élet nehézsége relatív, azt hisszük, olyan szörnyű nekünk az adott pillanatban, mikor az igazi fájdalmat még csak meg sem tapasztaltuk. Ennyi rettenetes dolog után már csak az emlékeim csendesítik a fájdalmamat. A szép, régi kis emlékek. Szerencsére őket nem veheti el tőlem senki.
Fátrai Krisztina 9.c